Kárpátaljai kirándulás 2013 – Ungvár
Az előző évek emlékezetes és jól sikerült kirándulásai után idén kissé hosszabb útra vállalkoztunk. Három napos kárpátaljai barangolásra indultunk, hogy bejárjuk a sokak által még kevéssé ismert, az utóbbi időkig kissé mostohán kezelt, de a magyar történelem egyes korszakaiban jelentős szerepet játszó vidéket, ahol ma is másfél százezernél többen élik magyarként kisebbségi mindennapjaikat.
Első nap – 87 fotóval
Kárpátaljai kirándulás
2013. július 5-7.
A kirándulás ötletadója és egyik szervezője Tóvári Magda tagtársunk volt, társszervezőként csatlakozott hozzá Markó László, társaságunk eddigi kirándulásainak sikeres megvalósítója.
Visszaemlékezve a három napra, krónikásként megpróbálom időrendben megörökíteni a főbb eseményeket, abban a reményben, hogy minden útitárs kiegészíti majd saját élményeivel és gondolataival.
1. nap: Ungvár
„Ungnak és Tiszának örök a járása, Mint konok szívünknek szilaj lobogása, Szilaj sodorása Ungnak és Tiszának Őrzői vagyunk még ezeréves lángnak” |
|||
Tárczy Andor |
Július 5-én reggel 6 órakor indultunk Budatétényből, a Klauzál Gábor Társaság tagjai közül 16-an, családtagokkal és barátokkal együtt 36-an, a két évvel ezelőtti kassai utazásunk során már megismert autóbusszal és vezetőjével, Bozsics Zoltánnal.
A tervezett időben érkeztünk a záhonyi-csapi határhoz és szűk egy óra alatt át is jutottunk a mai Ukrajna „Kárpátontúli Terület” elnevezésű megyéjébe.
A határnál várt minket Tóvári Magda, segítőtársával, Filep Éva Mezőváriban élő tanárnővel és Berghauer Sándorral, a beregszászi II. Rákóczi Ferenc Főiskola Földtudományi Tanszékének tanárával, aki a továbbiakban idegenvezetőként kalauzolt bennünket.
Az „olimpiai úton” haladtunk Ungvár felé, ezt az utat az 1980-as moszkvai olimpiára építették, s bár minősége nem kapna aranyérmet / idegenvezetőnk jellemzése szerint a sok gödör miatt itt a józanok is görbén mennek/, azért gyorsan megérkeztünk a megyeszékhelyre.
Ungvár Kárpátalja legnagyobb városa 116 000 lakossal, közülük 8000 magyar. Szállásunk központi helyen az Atlant szállodában volt, innen indultunk városnézésre.
A belvárosi negyed sok régi épületet megőrzött, a Korzón sétáltunk az Ung partjára és a gyalogos hídról körbenézve hallgattuk Berghauer Sándor magyarázatát.
A híd északi oldalán, a Színház téren szemben a hajdani Korona Szálló áll, a hídhoz közeli épület most Bábszínház, ez volt a város régi színháza, a jelenlegit a folyó túl oldalán messziről láthattuk. Az északi parton kissé távolabb Európa leghosszabb hársfasorát csodáltuk, közelről az „ólomszínű, lusta” folyót figyeltük, ahol „a köveken az apró habok is vacognak”, s közben sokunknak eszébe jutott az Ung Ungvárnál vízállásjelentés korszaka, amikor még megvalósíthatatlannak tűnt egy ilyen kirándulás.
A Színház tér sarkán a múlt század elején épült zsinagóga épülete ma a Filharmónia otthona. Korábban a város lakosságának több mint ötöde a zsidó közösséghez tartozott, II. József türelmi rendelete után kezdődött meg bevándorlásuk elsősorban Galíciából, de 1945 után csak kevesen tértek vissza. A sétáló negyedben visszakanyarodtunk a Volosin utcán, a bátrabbak egy utcai árusnál már a kvaszt kóstolták, a többség inkább a városközpont nagy térképét tanulmányozta, majd az 1762-ben épült, barokk stílusú római katolikus Szent György templomba mentünk be.
Innen a vár felé indulva, a hatalmas görög katolikus székesegyházhoz értünk. Korábban ezen a helyen jezsuita templom és rendház állt, 1775-ben Mária Terézia adományozta a görög katolikus egyháznak. A székesegyház jelenlegi formáját a19. században nyerte el, a rendházból alakították ki a püspöki palotát. A görög katolikus egyházat a 2. világháború után felszámolták, a püspököt Romzsa Tódort egy balesetnek álcázott sikertelen merénylet után a kórházban megölték. II. János Pál 2001-ben boldoggá avatta, a székesegyházban emléktáblája látható és sírja is itt található.
Belépve a katedrálisba, a 18. századi gazdagon aranyozott ikonosztáz mellett egy gyönyörűen éneklő kórusra figyeltünk fel. A sárbogárdi Huszics Vendel kórust hallottuk, akik a másnapi beregszászi fellépésük előtt a székesegyház kiváló akusztikáját próbálták ki, sőt a kedvünkért ráadásként Trapp: Zengjen hálaének c. kórusművét is előadták, feledhetetlen élményben részesítve mindnyájunkat.
Továbbsétáltunk a várhegyre, ahol először a szabadtéri néprajzi múzeumot néztük meg. Kárpátalja népi építészetének legértékesebbjeit és legjellemzőbbjeit gyűjtötték össze és egy kis falut alakítottak ki belőle, a lakóházak mellett van itt templom, iskola, kocsma, kovácsműhely, vízimalom is.
A bejárathoz közel két tornácos beregi lakóházat, vele szemben a hagyományosan kék színűre festett dolhai ruszin házat láthattuk. A leghíresebb épület a szélestói fatemplom, mely a kárpátaljai faépítészet remekműve, több mint 200 éves, 1974-ben hozták erre a helyre. Faragott oszlopos tornác díszíti, tetejét zsindellyel fedték. Nyugati tornya galériás, rendkívül kecses formájú. A szentély és a templomhajó között barokk stílusú ikonosztáz áll.
A faluban több ház berendezését - így a tányérként szolgáló asztalba vájt gödröket is – csak az ablakon keresztül nézhettük meg. A magas, zsindelyes nyeregtetőjű viski magyar ház nyitva volt, ezért itt nem csak a tornác faragott oszlopait, hanem a lakóhelyiségek bútorait is közelről láthattuk.
A kissé fülledt időben már-már fáradtunk volna, de idegenvezetőnk lankadatlan magyarázattal igyekezett frissíteni bennünket és mire körbejártuk a falucskát, már jól ismertük a ruszinok csoportjait, a hegylakó huculokat, lemkókat, és bojkókat és a síksági dolisnyákokat is.
Ezután indultunk a vár megtekintésére. A várudvarra belépve először a kiállított makett mellett hallgattuk Berghauer Sándor történelmi visszatekintését, - majd elsétálva Héraklész szobra mellett, a hatalmas, bronzból készült turulmadár köré gyülekezve, - további magyarázatát. A várról először Anonymus tesz említést a Gesta Hungarorumban. A 14. század elején Károly Róbert a Drugeth családnak ajándékozta a területet, akik három és fél évszázadon át voltak a vidék földesurai. A ma álló vár építését a régi földvár helyén Drugeth Fülöp kezdte el, később többször is átépítették. A turulszobor Tiszaújlakról került ide, ahol II. Rákóczi Ferenc győzelmes csatájának emlékére állították 110 évvel ezelőtt.
Egy pillantást vetettünk a várudvarról a városra, majd beléptünk a várkastélyba. A belső udvarban megtekintettük Bercsényi Miklós ungi főispán tavaly felavatott mellszobrát, a helytörténeti múzeum gyűjteményéből pedig a zárórához közeledve néhány fontosabbat. Láttuk többek között a hajdan kápolnának használt emeleti nagytermet kék színű mennyezetével, Báthory István kardját a fegyverkiállítás termében, az itt élő magyarok, ruszinok és más népek népviseletét, kézimunkáját, kályhacsempéket, kárpátaljai népi hangszereket, köztük a több méter hosszú hucul hegyi kürtöket /trembitákat /.
A „lompos várhegy”-ről visszatértünk a szállodához, ahonnan busszal mentünk tovább a közigazgatásilag ma már Ungvárhoz tartozó, korábban önálló faluként létező Gerénybe, ahol Kárpátalja legrégebbi templomát, a középkori templomépítészetünk kiemelkedő alkotását nézhettük meg.
Az építészetileg két részből álló templom ma a görög katolikus egyház tulajdona, egy kis domb tetején áll. A 11. században épült a jelenleg szentélyként szolgáló rotunda, melynek belső tere hat szegmensre van osztva, falát 14. századi freskók borítják. A körtemplomok az Árpád-korban igen elterjedtek voltak hazánkban, hasonlókat a Kaukázusban ma is látni lehet. A 15. században a rotundához egy téglalap alakú hajót építettek, így alakult ki a templom jelenlegi formája.
A vacsorát a szállásunkhoz közeli Asztika étteremben fogyasztottuk. A fárasztó nap és fülledt meleg után mindenkinek üdítő volt a hideg kvasz, jól esett a felszolgált pisztrángos, padlizsános menü is.
Vacsora után legtöbben tettünk még egy sétát Ungvár belvárosában.
A Korzón még egyszer láthattuk az éppen munkában lévő lámpagyújtogató szobrát, majd átsétáltunk az Ung túl partjára, a Petőfi térre, ahol a Ferenczy Béni alkotta Petőfi szobrot néztük meg kissé már sötétben.
Andrásofszky Csilla – 2013. december
* * *
Tagtársunk visszatekintő gondolatai az első napról:
![](/images/pecset_s.gif)