Kárpátaljai kirándulás 2013 – Beregszász
Az előző évek emlékezetes és jól sikerült kirándulásai után idén kissé hosszabb útra vállalkoztunk. Három napos kárpátaljai barangolásra indultunk, hogy bejárjuk a sokak által még kevéssé ismert, az utóbbi időkig kissé mostohán kezelt, de a magyar történelem egyes korszakaiban jelentős szerepet játszó vidéket, ahol ma is másfél százezernél többen élik magyarként kisebbségi mindennapjaikat.
Harmadik nap – 50 fotóval
3. nap: Beregszász
„Kis felvidéki város, vén Beregszász, gazos Fürdőkert, sáros Vérke-part, agg csöndedből ma is felém remeg száz félálom emlék” |
|||
Dsida Jenő |
Korán reggel kellemetlen hírrel kezdtük a napot, Bartos Mihály tagtársunk előzetesen meghirdetett fitness edzése a résztvevők nem megfelelő felszerelése miatt elmaradt. /Pedig titokban néhányan még aquafitnessben is reménykedtünk a Latorca habjai között./
Szállásunk szemet gyönyörködtető környezete azonban kárpótolt bennünket, csodáltuk a hegyeket, erdőket, virágokat, a Latorca szép köveit, és elképzelhettük vajon milyen volt Verecke híres útjának folytatása a honfoglaló magyarok bejövetele idején.
Miután elfogyasztottuk a reggelire felszolgált húsos derelyét, indultunk tovább Beregszász felé. Útközben megálltunk a Kárpátalja legszebb műemlékei között számon tartott beregvári Schönborn- kastélynál. A kastély a 19. század végén épült, 365 ablaka, 52 szobája, 12 bejárata és 4 tornya van, legalábbis idegenvezetőnk és az úti könyvek szerint, mert nem vettük a fáradtságot, hogy mindezt magunk is megszámoljuk. A kastélyban ma szanatórium működik, így az épületet csak kívülről csodáltuk és hatalmas parkjában sétáltunk.
Meghallgattuk Berghauer Sándortól a legendát a kastély órájának megállásáról, felkerestük az Örök Fiatalság Forrását, ittunk is a vizéből, de az aggodalom, hogy a határon az útlevél képünk esetleg nem lesz felismerhető, felesleges volt. Körbesétáltuk a tavat, melynek alakja eredetileg az Osztrák-Magyar Monarchiát formázta, megtekintettük a helyi árusok kínálatát, néhányan vásároltunk is kisebb-nagyobb ajándékot. Rövid idő alatt az utolsó állomásunkra, a ma is magyar többségű Beregszászra érkeztünk. A város keletkezéséről szóló legendát ismerhetjük Tompa Mihály: Beregszász c. költeményéből.
![]() |
A II. Rákóczi Ferenc Kárpátaljai Főiskolát néztük meg először, amely jelenleg külső felújítás alatt áll. / Sajnos a beszámolóm kissé lassan íródott, örömmel hallhattuk a tudósításokban, hogy novemberben átadták a felújított épületet./ Az egykori királyi törvényszék épülete, amelyet 2002-ben kapott meg a főiskola leromlott állapotban, több mint 100 éves, a Szovjetunió idején laktanya és műszergyár is volt. Felújítása az Apáczai és az Illyés Közalapítvány támogatásával kezdődött, később önkormányzatok, intézmények, civil szervezetek és magánszemélyek anyagi hozzájárulása is kellett a munkálatok folytatásához. A főiskola azon városokról, megyékről, településekről, intézményekről, szervezetekről nevezte el az épület felújított termeit, melyek az adott helyiséget adományaikból felújíttatták.
A díszterem Esztergom város nevét viseli, itt ültünk le először Berghauer Sándor ismertetését meghallgatni, majd rövid sétát tettünk az épületben. Láthattuk Mádl Ferenc emléktábláját, amelyet 2012-ben avattak, ő mindig szívén viselte a beregszászi magyar főiskola ügyét. Körülnéztünk a Földtudományi Tanszéken is, ahol idegenvezetőnk dolgozik.
Ezután rövid belvárosi sétára indultunk.
A főiskolával szemben a Kossuth téren a református templomot láthattuk, a tér végéig sétálva igazi szocialista betonkocka tűnt elénk, ez ma kultúrház, s bár nehéz elképzelni, korábban - nyilván más külsővel - zsinagóga volt. A tér túlsó végén, a Munkácsi út sarkán a Beregszászi Illyés Gyula Magyar Nemzeti Színház kissé megviselt épülete áll. E színházban kezdte rendezői munkáját a Kossuth- és Jászai Mari - díjas Vidnyánszki Attila, aki ha nem is az Értől az Óceánig, de a Vérkétől a Dunáig jutott, s most a Duna pesti oldalán több egykori beregszászi színésszel dolgozik együtt a Nemzeti Színházban.
A Vérke túl oldalán az eredetileg a 15. században épült, majd leégése után a 19. században helyreállított neogótikus stílusú római katolikus templomot néztük meg, és kívülről egy másik középkori eredetű műemléket, a Bethlen Gábor által építtetett Bethlen-kastélyt.
Visszakanyarodtunk a 100 évvel ezelőtt szecessziós stílusban épült Kaszinóhoz, amely ma az Arany Páva szálloda és étterem. A nyári melegben jól esett az éttermet belülről is megtekinteni, s közben ásványvízzel oltottuk szomjúságunkat. Az épület előtt áll Petőfi Sándor szobra, aki 1847-ben járt a városban, 80 évvel később Móra Ferenc látogatott ide, erre az épület falán emléktábla utal. Ezen a falon található gróf Széchenyi István emléktáblája is, aki 1846 júliusában járt Beregszászon. Dobos Károly néhány szóval megemlékezett a legnagyobb magyarról, aki Klauzál Gábor minisztertársa volt és elhelyeztük a táblánál koszorúnkat is.
![]() |
A város szélén még megálltunk rövid időre, hogy maradék hrivnyánkat néhány üveg kvaszra, esetleg csokoládéra váltsuk, majd néhány perc alatt a határra értünk.
Az átkelés lassúbb volt, mint reméltük, a schengeni övezetbe lépés alapos ellenőrzéssel járt. Kárpátaljától, a hajdani Ung és Bereg megyéktől búcsúztunk, abban a reményben, hogy Huszt, Csetfalva, Visk, Técső és a többi látnivaló majd egy következő kirándulásunk célja lesz.
Krónikámat Füzesi Magda soraival zárom „ Agyő Kárpátalja, szerettelek!”
Andrásofszky Csilla – 2013. december
* * *
Tagtársunk visszatekintő gondolatai a harmadik napról:
![](/images/pecset_s.gif)