„A bajusz csakúgy, mint a szakáll (...) olyan, akár az igazság:
földre tiporhatják, mégis feltámad újból.”
|
Napjainkban,
amikor a bajusz és szakállviselet ismét újult lendülettel hódít a férfiak
köreiben - örömmel fogadtam a Klauzál Társaság felkérését az előadásra[1].
A Kiegyezés 150. évfordulója alkalmából történő összegzés pedig talán új
megközelítést, gondolatokat adhat a témakör iránt érdeklődőknek.
A Kiegyezést – a
magyar történelem fontos eseményét – a divattal (így a bajuszokkal)
összefüggésben vizsgálni némi rosszallást, vagy csodálkozást válthat ki
némelyekben. De akik behatóbban foglalkoztak valaha históriánk egyes
korszakaival, jól tudják, meglepő adatokkal szolgál a témakör. A mindenkori
divat része volt férfiaink orcájának dísze: a szakáll- és bajusz is, mely a
történelmi időkben nem csupán szőrcsomó, dísz vagy divathóbort, hanem önmagán
túlmutató jel, viselőjének identitására utaló fontos kellék volt.
Erre vonatkozóan a
korai magyarországi történelmi források pontos adatokkal legtöbbször nem
szolgálnak, de a különböző ábrázolásokon (templomi oszlopfőn, freskók megfakult
rétegei mögül előtűnő képeken, síremléken, kódexek lapjaira rajzolt
iniciálékon, festményeken, szobrokon) bajusz ékeskedik a magyar uralkodók,
főurak, katonák, jobbágyok és polgárok arcán egyaránt. Mégpedig igen látványos
méretű és formájú bajuszok. Emlékezetünkből sorra felidézhetjük az iskolai
tanulmányainkból jól ismert arcokat (államalapító királyunk, I. István
portréját a Képes Krónika lapjáról, Hunyadi János szobrait, II. Rákóczi Ferenc
arcképét Mányoki Ádám festményéről, stb.). Van azonban a magyar
kultúrtörténetnek olyan kiemelkedő jelentőségű alakja is, akiről életében nem
készült portré egyetlen technikával sem – noha a tudománytörténet korszakos
jelentőségű, egyetemes értékteremtő alkotóként tartja számon. Ilyen volt Bolyai
János, az abszolút, ún.
nemeuklideszi geometria felfedezője (az 1820 és 1824
között megírt, s 1831-ben publikált Appendix c. munkája alapján.) Nyomtatásban több
munkája nem jelent meg, holott 1837-1855-ig készült, sok ezer oldalas kéziratos
hagyatékából megállapítható, több jelentős felfedezést tett, ezek azonban nem
kerültek a nyilvánosság elé. Sajnos, életében nem kapott elismerést,
mellőzöttségét bizonyítja, hogy hiteles arcképe sem maradt ránk (holott ekkor
már Magyarországon is voltak, akik „fénnyel írtak”, azaz fényképeztek). Bolyai János halála után készült a Marosvásárhelyi
Kultúrpalota homlokzatán látható kicsi dombormű, amely feltehetően a zseniális
matematikus vonásainak leghitelesebb ábrázolása, eszerint bajuszt és szakállt
egyaránt viselt.
A 19. század negyvenes
éveitől számítandó korszak több szempontból fordulópont: történelmi
emlékezetünk ettől kezdődően sokkal elevenebb és élőbb, gazdagabb és
részletesebb, mint a megelőző időszakokból. Köszönhető ez jónéhány tényezőnek: az
ipari forradalom és polgári átalakulás hozta meg azt a „modern kort”, melynek
köszönhetjük többek között a képrögzítés feltalálását. Az 1839-ben
világszabadalommá váló fényképezés elterjedésének köszönhetően a látható világ
– így az arcmások – legapróbb részletekig hű leképezése a közvetlenség,
személyesség soha nem tapasztalt élményével ajándékozta meg a nézőt, mellyel a
korábbi dokumentumok – rajzok, festmények, visszaemlékezések, stb. nem
rendelkeztek. Így elöljáróban érdemes három portré erejéig a sokat emlegetett
„nép fiai”-nak fényképeit megnézni (ugyan a felvételek évtizedekkel később
készültek), mégis a korábbi generációk
földműveseinek, zselléreinek, pásztorainak hagyományos (hosszú és csimbókba
font) haj, szakáll- és bajuszviseletéről tájékoztatnak. A szabadságharcot
megjárt honvédek haját sorozáskor ugyanakkor levágták, s a rövid hajviseletet
később, idős korukban is megtartották.
A reformkor – a
kiegyezést megelőző időszak - a magyar történelem fontos periódusa abból a
szempontból is jelentős, mivel ezt követően készültek a korszakot alakító neves
személyiségek hiteles portréi. A
történeti kutatások révén ugyanis nagyrészt ma már tudható, hogy ki, mikor és
kivel készíttetett fotográfiát – arcképe tehát az akkori, tényleges, valóságos
fizikai megjelenését mutatja az utókor érdeklődőinek. A korabeli nyomdatechnika
ugyanakkor még nem tette lehetővé maguknak a fényképeknek a közlését – ezért a
sajtóban a felvételek után készült metszetek és nyomatok jelenhettek csak meg.
Nézzük tehát, kik a köz-, a tudományos, ill. művészeti élet fontos szereplői,
és miképpen követték vagy alakították a korabeli bajusz- és szakállviseletet?
|
|
A korszak egyik
kulcsszereplője, Kossuth Lajos, a magyar történelem egyik
legnagyobb formátumú politikusa, a reformkori liberális ellenzék és az
1848-49-es szabadságharc vezéralakja. Hosszú élete során sok fénykép készült
róla, így nyomon követhető, hogy fiatal és idős korában más-más típusú szakállt
viselt. A forradalmat megelőző időszakban közepes hosszúságúra nyírt
körszakálla volt, az állat szabadon hagyva, kicsit nagyobb bajusszal. Ez a
forma a későbbi időkben divatot teremtett: a Kossuth-szakáll a 48-as eszmék
iránti hűség kifejezésére - jellegzetes viseletté vált a férfiak körében. (Érdekes
módon az 1848-as márciusi forradalom másik főszereplőjének, Petőfinek kicsi
bajusza ugyanakkor nem talált követőkre.)
|
A főnemes,
polihisztor, író, politikus és reformer „legnagyobb magyar”ról, Széchenyi Istvánról sajnos – (mai tudásunk szerint) – fénykép nem készült. A
fotografálást megelőző időszakokban szokásos eljárásokkal készült portrék:
festmények, litográfiák őrzik vonásait. A ma ismert ábrázolásokon legtöbbször
közepes méretű bajuszt és ő is állát szabadon hagyó szakállt viselt.
![](/images/user/zimage1509203764s.jpg)
|
A forradalom
napján, 1848. március 15-én a rabságból kiszabadított Táncsics Mihályt a korabeli képeken hosszú, dús, bozontos szakállal
látjuk – érthetően, a börtönélet viszontagságainak külső nyomaival. Későbbi
arcképein valamivel rövidebb és formázottabb ugyan a szakálla, de a városi
viseletben szokásosnál hosszabb. A dunántúli kis községben gyerekeskedő, zsellér-,
és uradalmi cselédsorból magát értelmiségivé küzdő, arisztokrata családoknál
házitanítóskodó Táncsics, aki később az első népképviseleti országgyűlés tagja,
harcos röpiratok szerzője, s akinek később is hosszú börtönbüntetéseket kell
letöltenie - feltehetően ezzel is a „nép”-hez való tartozását[2] akarta kifejezésre
juttatni.
![](/images/user/zimage1509204264s.jpg)
|
|
Az 1850-es évek
polgárosuló Pestjén élő, életüket a köz (a tudomány vagy a kultúra)
szolgálatának szentelő férfiak szakállviselete ugyanakkor hasonló volt, nemcsak
áldozatvállalásaik. Semmelweis Ignácnak,
- a Bécsben, majd Pesten praktizáló szülészorvosnak, aki felfedezte a
gyermekágyi láz kórokozóját[3]
- rövidre nyírt körszakálla volt, mint Heckenast
Gusztávnak. Heckenast nemcsak az 1848. március
15-i forradalmi szabad sajtó első termékeinek, a Nemzeti dalnak és a Tizenként
pontnak a kinyomtatója, hanem nyomdász, könyvkiadó, könyvkereskedő,
kölcsönkönyvtár tulajdonos is volt, továbbá az első magyar könyvészeti folyóirat
(Bibliographiai Értesítő) megindítója, később a korabeli magyar irodalmárok
műveinek kiadója, a gyűjteményes sorozatok kiadásának meghonosítója, a
Vasárnapi Újság megalapítója is. Ő szintén erősen megnyírt, kicsi, de állban
hegyesebbre formázott szakállal látható a róla készült portrékon.
![](/images/user/zimage1509204589s.jpg)
|
![](/images/user/zimage1509209528s.jpg)
|
Az Első
Független Felelős Magyar kormány tagjai – akik
1848. április 11-én tették le az esküt -, és október 2- ig voltak
hivatalban – elsősorban történeti szerepük, küldetésük miatt érdemelnek figyelmet,
de szakáll-viseletük is „beszédes”. A négy főnemes, és öt köznemes közül
egyedül herceg Esterházy Pál, „a
király körüli személyi ügyek” felelőse volt az, akit bajusz és szakáll nélkül
látunk a közös tablóképen. Ez nem véletlen, hiszen személyében a nyugat-európai
„felső körök” divatja volt képviselve: a kifogástalan modorú arisztokrata, és
tapasztalt diplomata korábban nyugati országokban teljesített szolgálatot, a
Batthyány kormányban pedig a birodalmi érdekek és az uralkodóház képviselője
volt, aki a „korona és a nemzet közötti” közvetítő szerepét töltötte be[4]. Ezzel szemben a „rebellis
magyarok” kormányának miniszterelnöke, gróf Batthyány Lajos hatalmas, tekintélyt parancsoló szakállal látható.
Főúri származása ellenére már az 1839-40-iki
országgyűlésen az ellenzéki mágnás-csoport vezetője, s az ellenzék egyik vezéreként, szervezőjeként
az 1843-44-es országgyűlésen is ő vezette a főrendi házi ellenzéket, s jelentős
szerepet játszott az Ellenzéki Párt megszervezésében is.[5]
A Batthyány Kormány további 5 tagja
Kossuth-szakállt viselt – gróf Széchenyi István és báró Eötvös József ugyanúgy, mint a köznemes Klauzál Gábor, Szemere Bertalan és maga Kossuth. Ketten nem
viseltek szakállt, de „rendes” bajuszuk nekik is volt. A sokat idézett kitétel,
amely a kormány tagjainak társadalmi összetétele, és az általuk képviselt
politikai irányzatok és felfogások párhuzamaira vonatkozott[6]
– szakáll és bajuszviseletük mikéntjében, képmásuk tudatos megformálásában is
jelen volt. Klauzál Gábor népszerű
reformpolitikus, ünnepelt szónok, a polgári átalakulásért küzdő reformellenzék
vezére, az első felelős magyar kormány földművelés-, ipar- és kereskedelemügyi
minisztere volt, később ő lesz az, aki Deák Ferenccel a kiegyezést majd előkészíti.
A róla készült ábrázolásokon mindenhol Kossuth-szakállt viselt, tekintélyes méretű
bajusszal, és zsinóros kabátot – az akkori szokásnak megfelelően. A korabeli
visszaemlékezések szerint 1832-1844 között felszólalásait mindig tapsvihar
követte – tehát felkészültsége, lelkesült előadása, és külső megjelenése
egyaránt garantálta számára a sikert.
![](/images/user/zimage1509205870s.jpg)
|
A magyar szabadságharc idején az erdélyi
hadsereg főparancsnoka, - később altábornagy - a lengyel származású Jozef Zachariasz Bem volt – akit a
magyarok csak Bem apónak hívtak. A nemesi családból származó főhadnagyot
fiatalkori arcképén még bajusz és szakáll nélkül, később minden portrén már közepes
méretű, nyírt, telt szakállal és bajusszal láthatunk. Zseniális
szervező-készségével tűnt ki a gdanski erőd védelmének irányításakor, előtte
részt vett Napóleon 1812-es orosz hadjáratában, később bejárta Nyugat-Európát, a
magyar szabadságharc idején pedig győzelmek sorozata fűződött nevéhez. Sikereit
kiváló hadvezéri képességeinek, tapasztalatainak, taktikai érzékének és emberi
tulajdonságainak (szigorúságának és következetességének) köszönhette, katonái
rajongtak érte. Csak így érhette el, hogy nem egyszer jelentős túlerővel
szemben is sikereket tudott elérni. Ehhez feltehetően külső megjelenése és
viselkedése – barátságos, szükség esetén szigorú fellépése – egyaránt hozzásegítette.[7]
![](/images/user/zimage1509205986s.jpg)
|
Görgey
Artúr vezérőrnagy
portréját legtöbben Barabás Miklós 1849-ben készült festményéről ismerjük. Az
1849-es győztes tavaszi és nyári hadjáratok parancsnokának arcát nem
szokványosan borotvált szőrzet borítja: bajusza vékony, de hosszan leérő, szakálla
oldalt keskeny, elöl kicsit dúsabb, mely állát szabadon hagyja. Görgey ekkor 31
éves, jónéhány győzelemmel a háta mögött, nem egyszer többszörös túlerőben lévő
ellenséges hadtestekkel megküzdve, katonáival emberfeletti kitartást igénylő
gyalogmenetekkel, majd ez volt az az év, amikor a magyar szabadságharc végét
jelentő világosi fegyverletétel megtörtént. A köztudat, és hosszú időn
keresztül a történészek is árulónak bélyegezték, miközben katonái körében nagy
tisztelet övezte, tehetségét, zseniális katonai megoldásait, bátorságát még
ellenségei is elismerték. Fiatalabb éveiben ez az ívesen borotvált szakáll-forma
látható a portrékon, de időskori képén (98 évet élt) gondosan nyírt, rövid,
tömör körszakállt viselt, dús bajusszal. (Az utókor azóta igazságot
szolgáltatott, amikor elismerte, hogy Görgey Artúr „a magyar történelem egyik
legkiválóbb és legtehetségesebb katonai vezetője, stratégája és hadvezére
volt.”)[8]
|
A szabadságharc
leverésének hírhedt, gyűlölt alakja: a császári
haderők teljhatalmú főparancsnokának 1849. május 30-án kinevezett Julius
Jacob von Haynau volt. A közepes
képességű, vérengző hajlamú katonatiszt nem véletlenül kapta a „bresciai hiéna” gúnynevet: különös szenvtelenséggel
végrehajtott kegyetlenkedései, könyörtelen módszerei tették nevét ismertté
szerte Európában. Ő volt a magyar forradalom és szabadságharc leverését követő
megtorlások vezetője és végrehajtója: az aradi vértanúk és Batthyány Lajos
kivégzését elrendelő vérszomjas parancsnok, a szabadságharc résztvevőit Kufstein,
Munkács, Olmütz várbörtöneibe, míg a magyar honvédeket a Habsburg Birodalom
olasz és német tartományaiba küldő császári fővezér. Az őt ábrázoló portrén a simára
borotvált arc és szertelenül lógó, zilált hosszú bajusz határozza meg
alapvetően karakterét.
![](/images/user/zimage1509206178s.jpg)
|
Az
aradi tizenhárom vértanú tábornok portréit
szempontunkból vizsgálva egyértelműen megállapítható, hogy egyrészüknek csak
bajusza, a többieknek rendes szakálla és bajusza is van, teljesen borotvált arc
ugyanakkor nincs. Ez annál is meglepőbb, ha tudjuk, hogy dúsgazdag erdélyi nagybirtokos,
elszegényedett felvidéki főnemes, hazai kisbirtokos s vagyontalan nemes és
polgári származású egyaránt volt közöttük. Származásukat tekintve hasonlóképpen
különbözők: egy szerb, négy magyar, két magyar-örmény, négy német, egy horvát,
és egy osztrák tábornok harcolt és halt hősi halált a magyar szabadságért
1848-49-ben. Az osztrák nagybirtokos nemes Poeltenberg Ernő ugyanúgy, mint a
dúsgazdag Kiss Ernő, vagy a frissen házasodott Dessewffy Arisztid. A forradalom
eszméiért való elkötelezettségük miatt öltötték magukra mindannyian a magyar
honvédek tábornoki egyenruháját[9]
– viselve hozzátartozóan a különböző méretű és formára nyírt bajuszokat - dús
szakállal vagy anélkül.
|
A magyar történelem 1848-as forradalom
és szabadságharc utáni fájdalmasan szomorú időszaka a Bach-korszak,
1851-1859-ig. Nevét Alexander Bach
belügyminiszterről kapta, aki eredetileg ügyvéd volt, és a bécsi forradalom
lelkes híve, kiváló szónok – s mint ilyen jutott a miniszteri székbe. Később
azonban ugyanilyen hévvel az abszolutizmus és centralizáció híve és végrehajtó
hatalma lett. Magyarság iránti ellenszenve közismert volt, így ő volt az, aki
az önállósági törekvések megszüntetése érdekében az önkényuralmi rendszer
kiépítésének alapelveit kidolgozta. 1849-ben készült portréján közepes méretű
bajusszal és szakáll nélkül, borotvált arccal látjuk, a kor divatjának
megfelelően nyírt hajviselettel.
![](/images/user/zimage1509206440s.jpg)
|
Magyarország beolvasztását a birodalomba egy újonnan
kiépített hivatalnok-réteg segítségével igyekezett megvalósítani, akit a
lakosság ellenszenvvel fogadott, és gúnyosan „Bach-huszároknak” titulált. Pedig a német, cseh császári és királyi
katonák egyenruháját tudatosan úgy tervezték, hogy elnyerje a köz rokonszenvét
(zsinóros attila, görbe kard, prémes kalpag). Kitétel volt ugyanakkor, hogy „körszakállt nem viselhettek, mivel a bécsi
udvar szemében ez a szabadságharc szimbóluma volt.”[10]
A zsinóros mente, passzos nadrág, csizma, és a viselhető kisebb-nagyobb bajusz
azonban még nem volt elég ahhoz, hogy a közvéleménnyel elfogadtassék a
hivatalnokok jelenléte. Egyértelművé vált, hogy az öltözetdarabok önmagukban ekkor
nem képviselhették azokat az ideákat, eszméket, amelyek korábban a nép számára
olyan fontosak voltak. Az arc az, amely leginkább az önazonosság hordozója. A
rajta megjelenő egyértelmű és jól látható jelek tájékoztatnak arról, kik
vagyunk valójában. Történelmünknek ez olyan időszaka volt tehát, amely (egyesekben
kialakította, másokban megerősítette) azt a gondolatot, hogy a férfiak arcán
növesztett körszakáll és bajusz a hazafiasság, „magyarosság”, a tudatosan
vállalt identitás kifejezésének a jele.
![](/images/user/zimage1509206582s.jpg)
|
Krúdy Gyula a közélettől ekkoriban
visszavonult Podmaniczky Frigyes
óriási méretű szakálla kapcsán írta: „A Kossuth-szakállas férfiról nyomban meg
lehetett állapítani, hogy ambíciói közé nem tartozik az a cél, hogy valaha
udvari bálon is megjelenhessen. Mellőzés, néha még üldözés is járt ezzel a
szakállviselettel, de még papok is viselték, például a lengyel határszélen, a
podolini magyar piaristák, ahova ritkán jött látogatóba felettes hatóság. És
akkor is azt mondhatták a szerzetesek, hogy a szűk, kemény papi gallér miatt
nem tudják nyakukról leberetváltatni a szőrzetet.”[11]
A Kossuth szakáll mellett azonban gyakori
volt a (nagyobbra hagyott vagy rövidebbre nyírt) teljes szakáll. Kialakításának
lélektani okait Kőváry László publicista és történetíró 1860-ban így összegezte: „Minél inkább nyomta valami elháríthatatlan a
nemzet szívét, annál nagyobbra hagyá szakállát.”[12] A korabeli országos
hírű hazafiak között pl. Jókai Mór és Barabás Miklós viselt ilyen nagy
szakállt (utóbbi nagyjaink: Wesselényi, Vörösmarty, Petőfi, Széchenyi, Arany portréját
is elkészítette). Ennél kisebbre nyírott teljes szakálla volt az orvos Markusovszky Lajosnak[13] és Korányi Frigyesnek.[14] Az önkényuralom elleni passzív ellenállás évei alatt született jelentős
irodalmi művek szerzői Madách[15], Arany
János[16], Jókai[17]. Madách Imre rövidre nyírott (teljes)
szakálla a hosszan lenyúló harcsabajusszal egyedi változat,– míg Jókai teljes, nagy szakállt viselt,
tekintélyes vastagabb bajusszal.
A szabadságharc, bukás, vérengzések, s passzív
ellenállás évtizede után Magyarországon 1860-tól az élénkülő közélet, az aktív
ellenállás, a nemzeti mozgalmak ideje következett. Ennek főszereplője volt Deák Ferenc, a kiegyezés létrehozója:
az udvar és a magyarok közötti közvetítő politikus. Életének minden szakaszában
borotvált állal, szakáll nélkül, nagy bajusszal látható a képeken. Bajusza
mindig hosszan lelógó harcsabajusz. Deák nincs egyedül ezzel a változattal: a
fiatal és a középkorú Arany János
szintén így viselte nagy bajuszát, szakáll nélkül – de ő idős korában szakállt
növesztett (rövid, nyírott, teljes szakállt, míg Deákot mindvégig csak
bajusszal látjuk). Teleki László
arcát szintén csak bajusz ékesíti (bár kisebb jóval, mint Aranyé). Ez érthető
is, hiszen Nyugat-Európában szolgáló diplomata volt. Később Gárdonyi Géza és Heim Pál is borotvált
arccal és (ugyan eltérő méretű) bajusszal mutatkozott.
![](/images/user/zimage1509208884s.jpg)
|
|
Ferencz József
osztrák császár, amikor magyar királlyá
koronázták a kiegyezést követően, 37 éves. A festményeken, fotókon oldalt dúsan
hagyott szakállt és nagy bajuszt viselt, álla azonban borotvált. Idősebb
korában is megmarad ez a forma, bár némelykor egyes festményeken „megszépített”
formában (rövidebbre nyírva, íveltebb bajusszal). Forgalomban volt azonban egy
nyomat, amely különböző életkoraiban ábrázolta a császárt: ebből tudható, hogy
21 évesen még sem bajusza, sem szakálla nem volt, 24. életévében egy vékonyka,
26. évében nagyobb, kacskaringósra formázott bajusszal jelent meg. 32 éves
korában növesztett szakállt, amely haláláig dúsabb-kisebb változatban keretezte
az arcát.
![](/images/user/zimage1509209271s.jpg)
|
![](/images/user/zimage1509209832s.jpg)
|
Ez a forma az udvarnál gyakorta megforduló magyar arisztokratáknál is
követésre talált: ilyen széles császár-szakálla volt Festetics Györgynek és Eszterházy Pál Antalnak (aki tapasztalt diplomataként az első független magyar
minisztérium külügyminisztere, Festetics György pedig az Andrássy kormány
minisztere volt, aki az uralkodó személye körüli teendőket látta el).
![](/images/user/zimage1509210058s.jpg)
|
Az Andrássy
kormány tagjai között egy Kossuth-szakállas főt találunk (Eötvös
József). Első pillantásra úgy tűnhet, maga Andrássy miniszterelnök is ilyet
viselt, de középen, a borotvált áll fölött ott volt egy meghagyott tincs
(különböző életkoraiban hol kisebb, hol nagyobb); kétoldalt pedig: egyszer
körszakáll-formára, máskor dúsan meghagyva, szögletesre volt nyírva. Bajusza
méretes, vége időnként kunkorodóra idomítva. Ezt a változatot szélesebb-keskenyebb
formában még három miniszter viselte: az igazságügy-miniszter (Horváth Boldizsár), a pénzügyminiszter
(Lónyay Menyhért), és a
földművelés-, ipar-, és kereskedelemügyi (Gorove
István). Az utóbbié így inkább császár-szakáll lett, míg Lónyayé a
Kossuth-szakállhoz hasonlított. Teljes, dús szakállt viselt Weinkckheim Béla belügyminiszter, és szakáll
nélküli közepes méretű bajuszt Mikó Imre
közmunka- és közlekedésügyi miniszter.
|
S hogy arcuk
szőrzetének ápolása mennyi időt vehetett igénybe? Az életrajzokban erről nincsenek
adatok – palotáik, udvarházaik reggeli magányában ezek a pillanatok
valószínűleg ugyanúgy a napi rutin részét képezték, mint egy mai férfiembernek.
Igazi, valóságos gondjaikat – amelyek napjaikat és egészségüket emésztette –
azok az országos, sürgetően megoldandó feladatok jelentették, amelyek pozícióikból
adódóan rájuk hárultak. Andrássy Gyula pl.
nagy formátumú, európai látókörű politikus volt, diplomáciai és politikai
tehetségének köszönhetően nevezték ki később a Monarchia közös, császári és
királyi külügyminiszterévé. Így vált lehetővé – először a Monarchia
történetében -, hogy a speciális magyar érdekek is érvényre juthassanak. Utazások,
tárgyalások, titkos egyezmények, országok közötti szövetségek, kongresszus
szervezése és lebonyolítása kötötték le nappalait, s feltehetően töprengések és
előkészületek az éjszakáit – hogy előnyös megállapodások szülessenek ….
![](/images/user/zimage1509210596s.jpg)
|
Eötvös József négy regényt írt[18], később
egy kétkötetes politika- és jogfilozófiai munkát[19] , az
Akadémia tagja, másodelnöke, majd elnöke, (1839, 1855, 1866), a Kisfaludy
Társaság megújítója, majd elnöke volt (1847, 1860); az országgyűlésben, később
miniszterként a börtönviszonyok javítását szorgalmazta, felszólalt a
parlamentáris kormányzat, a nemzetiségi kérdés megoldása ügyében, törvényt
alkotott és fogadtatott el a népiskolai közoktatásról, a nemzetiségi kérdésről,
a zsidók emancipációjáról, a vegyes házasságból született gyermekek vallásának
szabályozásáról, lapot alapított (Politikai Hetilap).[20] Ezek
egyenként is jelentős, nagy teljesítmények, amelyek nemcsak a kortársakból váltottak
ki komoly elismeréseket – mi is ámulattal vegyes csodálattal kérdezhetjük: hogy
fért mindez egyetlen életbe, amely mindössze 58 évig tartott?
Hasonló kérdések merülnek föl a további
szakállak és bajuszok gazdáival kapcsolatosan is, akik a kiegyezést követő évtizedekben
a gazdasági és közéleti fellendülés szereplői voltak. Nagyméretű, bozontos,
telt szakálláról volt ismert Orbán
Balázs (A Székelyföld leírása nagy, kétkötetes munka szerzője), Zsolnay Vilmos (világszerte ismert
kerámia-manufaktúra létrehozója), Zichy
Mihály (az orosz cár udvari festője, Az ember tragédiája és Arany balladáinak
illusztrátora), Zichy Jenő (ipar-politikus,
Ázsia-kutató és szakíró), a fiatal Munkácsy Mihály (a párizsi szalonok ünnepelt festője), az idős Herman Ottó (természettudós, etnográfus, polihisztor és politikus),
és Brassai Sámuel (az Erdélyi Múzeum
igazgatója, később a Kolozsvári tudományegyetem tanára, majd rektora, tudós és
szerkesztő). A bajusz méretét és formáját tekintve közülük Orbán Balázst illeti
az elsőség: hatalmas szakállából a látványosan ég felé ívelő, valószínűtlenül nagy
bajusz teszi jellegzetessé a róla készült fotográfiákat.
A szabályosan nyírott, rövidebb-hosszabb körszakállak és különböző méretű bajuszok is gyakoriak voltak, látjuk Erkel Ferenc, Ganz Ábrahám, Vámbéry Ármin portréin. Az
olasz szabadsághős önkéntes csapatában harcoló Türr István volt az, aki rendkívüli méretű bajuszt növesztett, és
az itteniek körében megszokott, összetartozásukat jelző hegyes szakállt. Nevét
azonban nem emiatt őrzi a történelem, hiszen bátorsága, ügyessége és tehetsége
révén Garibaldi seregében tábornok lett, később Nápoly polgári és katonai
kormányzója, majd Viktor Emánuel olasz király szárnysegédje, akire kényes és
fontos diplomáciai küldetéseket lehetett bízni. Hazatérni csak az 1867-es
osztrák-magyar kiegyezés és általános amnesztia után tudott. A béke éveiben
ugyanúgy hasznossá tette magát: a felnőttoktatás és
ismeretterjesztés ügyéért dolgozott, létrehozta a Központi Népnevelési Kört.
Csatornaépítő mérnök és vállalkozó lett, vízrendezési terveket készített. Olyan
nagyszabású külföldi vállalkozásokban is részt vett, mint a Panama-csatorna
előkészítő munkálatai.[21]
Érdekes módon, a parasztság körében, még
a 20.század elején is csak változatos formájú, nagyméretű bajuszok a gyakoriak
(borotvált arccal, vagy borostával).
A nemesek körében a bajusz ugyanakkor a 19. sz. folyamán sokszor szakállal
párosult. Az 1848-as forradalmak, ill. az ezt követő mozgalmak demokratái körében
divatos volt a körszakáll, ill. itthon a Kossuth-szakáll. Történelmünk neves
alakjainak arcképeit látva, a szakállak és bajuszok szemrevételezése megerősít
bennünket abban a véleményünkben, milyen kommunikatív ereje van az emberi
arcnak. Ezért fontos, hogy ki-ki megtalálja a karakteréhez leginkább illő stílust.
Nem feledkezhetünk meg ugyanakkor Hegel figyelmeztetéséről: miszerint az emberi arcot „a szellem munkája”, a
„belső lélek és szellemiség” alakítja elsősorban. Az itt felsorolt példák
is ezt bizonyítják: a jellegzetes Kossuth-szakáll is egy nemzeti-politikai
eszmékkel való azonosulás vállalását jelentette, nem pusztán egy divat
követését…
dr. Fogarasi Klára
néprajzkutató-fotótörténész
2017. szeptember
Megjegyzések:
[1] A Klauzál Gábor Társaság
által szervezett 12. Klauzál Napok Tétényben 2017. április 21-22-én zajlottak.
A Társaság célja az, hogy az első felelős kormány minisztere elfoglalja méltó
helyét a magyar köztudatban.
[2]A „Nép szava Isten szava” című röpiratának megírásáért tartóztatták le és börtönözték be
1847-ben bírói ítélet nélkül.
[3]„Semmelweis Ignác gyermekágyi lázzal kapcsolatos felfedezéseinek
1847 és 1861 között … megjelent egyes dokumentumait 2013-ban az UNESCO a
világemlékezet részévé nyilvánította.” Forrás: http://semmelweis.hu/az-egyetemrol/az-egyetem-tortenete/semmelweis-ignac-elettortenete/
[4] Forrás: http://www.regnumportal.hu/regnum2/node/243
[5] Forrás: http://www.ckik.hu/kossuth200/Honlap/Html/Tetelek/keret_batthyany.html
[6] A kormánynak négy
főnemes és öt köznemes tagja volt, összetétele tükrözte a politikai
irányzatokat és felfogásokat a liberális balszárnytól a dinasztia iránti
lojális magatartásig. (Forrás: MTI)
[7] Forrás: http://mult-kor.hu/cikk.php?id=11822
[8] Forrás: http://tortenelemklub.com/node/59 (Magyar idők, 2016.03.15.)
[9] (A hesseni nagyhercegség területén született,
elszegényedett német főnemesi család honvéd tábornokká lett fia,
Leiningen-Westerburg Károly pl., aki végigharcolta a tavaszi hadjáratot – így
kapott tábornoki kinevezést, az őröket megvesztegetve érte el, hogy kötél általi kivégzésekor magyar honvéd tábornoki
egyenruháját viselhesse.)
[10] Forrás http://mnl.gov.hu/bal_menusor/hasznalat/nap_tippje_/_dokumentuma/a_bach-huszarok_egyenruhajanak_a_terve.html (2017.aug.29.)
[11] Krúdy Gyula: Podmaniczky Frigyes szakálla, 1924. forrás: Kossuth szakálla - https://hajmereszto.wordpress.com/2012/03/14/kossuth-szakalla-2/
[12] Forrás: u.o.
[13] Markusovszky
Lajos a kiegyezés utáni
egészségügyi- és oktatási-fejlesztések kulcsembere volt. Az 1848-as forradalom
és szabadságharcban való aktív részvétele miatt megfosztották állásától, így a
kiegyezés után minisztériumi alkalmazottként a hazai orvosképzés és
közegészségügy korszerűsítésén dolgozott. Forrás: http://www.parkorseg.hu/tudjuk-e-ki-volt-az-a-markusovszky-0
[14] Korányi
Frigyes a magyar
orvostudomány megalapítója, aki a legkorszerűbb tudományos vizsgálatokat
vezette be és alkalmazta az általa
alapított I. sz. belklinikáján. Forrás http://www.weborvospro.hu/cikkek/orvostortenet/barokoranyifrigyes(1827a1913).html
[15] Az ember tragédiája, 1860.
[16] Történeti balladái: V. László, Ágnes asszony, Szondi két
apródja, A walesi bárdok.
[17] Egy magyar nábob, Kárpáti Zoltán c. regénye
[18] „Karthausi” (1841), A falu
jegyzője (1845), Magyarország 1514-ben (1847), Nővérek (1857)
[19] A XIX. század uralkodó eszméinek hatása
az álladalomra I-II. kötet (1854)
[20] Forrás: https://www.hirmagazin.eu/eletrajzok-eotvos-jozsef-neveles-vallas-es-kozoktatas
[21] Forrás: https://baloghpet.com/2017/08/11/1825-augusztus-11-en-szuletett-turr-istvan/
[22] A parasztságot a 18. században szakállbírsággal
büntették – a szokásrend így még sokáig fennmaradhatott.